Jeg tror at huset vil passe dere perfekt.
Det samme sa hun om alle dem vi ikke likte i går.
-Ligger det ikke ganske avsides til? -Tilbaketrukket, ville jeg si.
-Mente du ikke 1000 dollar i uken? -Nei.
-Møblert? -Ja visst.
Hva er haken?
-Et slikt funn burde gå straks. -Kanskje det spøker der!
Det gjør det i alle gamle engelske hus med respekt for seg selv.
Mrs Aylwood, eieren, er en smule eksentrisk.
Hun har ingen slektninger og trenger pengene.
Men hun er sentimental overfor huset og kresen med hvem som bor der.
Jeg henter nøklene i hytten.
-Bor det noen der? -Mrs Aylwood.
Det er nok derfor hun bare vil leie ut til "passende" personer.
Skal vi bo her, vil jeg klatre her og utforske skogen.
Lag en sti av småsteiner, så jeg finner deg før den onde heksen.
Bor hun i et pepperkakehus, spiser jeg det opp. Jeg er skrubbsulten.
-Hva er det? -Jeg har en fortryllende familie...
-Du skulle varsle meg først. -Jeg har prøvd å ringe deg.
Jeg har ikke vært utenfor døren hele dagen.
Mrs Curtis skriver barnebøker, og mr Curtis er kjent i musikerkretser.
Han er pianist og komponist. Han dirigerer ved Blenheimfestivalen.
-Mrs Aylwood, er alt i orden? -Jeg skal hente nøklene.
Slike hus bygges ikke lenger.
Vi trenger litt lys.
Det er en stor spisestue, og kjøkkenet har en anretning.
Salongen ligger bortenfor musikkrommet.
Nå ser det litt hyggeligere ut.
-Når skal vi spise lunsj? -Du spiste frokost for en time siden!
Da du sa opera, trodde jeg at han var en seriøs musiker.
Jeg er lett på hånden om kvelden.
Kom, så går vi ovenpå, Jan.
Jeg vil ha det rommet. Det er kjempefint, og man ser skogen.
Skadet du deg?
Det er bare en liten skramme.
Jeg syntes...
Jeg syntes at jeg så noe i skogen.
-Hva slags menneske er du? -Vanskelig å si. Vanlig, tror jeg.
Er du eventyrlysten og snill?
-Er du snill? -Jeg prøver å være det.
Følsom? Kan du føle ting?
Mrs Aylwood. Mannen min vil snakke om kontrakten, hvis vi får bli her.
Jeg tar sjansen på dere.
For et pent rom!
-Hva dreide det seg om? -Jeg vet ikke.
-Hva har skjedd med hånden din? -Jeg skar meg på vindusruten.
-Mamma? -Hva er det?
-Kan vi ikke fortsett å lete? -Huset er perfekt, og prisen også.
-Hvorfor liker du det ikke? -Jeg vet ikke helt.
Det er atmosfæren, antar jeg.
Jeg fikk en merkelig kald følelse i skogen. Som om noen iakttok meg.
Og så er det mrs Aylwood og dette huset...
Eldre mennesker som bor alene, pleier å være litt underlige.
Det har hendt noe grusomt her.
Jeg føler det. Noe grusomt.
Mrs Aylwood er jammen nifs!
-Så fint at vi er "passende". -Du sjarmerer ofte gamle damer.
-Det var nok din datters fortjeneste. -Jeg?
Nei, ikke du.
-Hun hadde en datter på din alder. -Hadde?
Hun mistet henne for mange år siden.
-Kanskje du minner om henne. -Hvordan mistet hun henne?
Jeg kjenner ikke detaljene, bare at hun forsvant.
Jeg tror at det var under ganske tragiske omstendigheter.
Hun skal bo her.
Var det det du ønsket?
Lampen og skrivesakene mine skal opp hit,-
-og speilet skal inn i salongen.
-Jan, da! -Jeg rørte det ikke engang.
Jeg så ikke meg selv i det. Speilbildet mitt syntes ikke.
Jeg så ikke meg selv i speilet!
Og etterpå så jeg...
Jeg syntes at jeg så...
...noen andre i det.
Gamle speil... Det er alltid noe som går i stykker når man flytter.
-Sju års ulykke! -For noe tøys.
Jeg knuste et speil den dagen jeg møtte moren din.
Jeg skal gjøre det, far.
Vær forsiktig.
-Så lettskremt du er. -Drittunge!
Vær forsiktig! Kanskje jeg vil bruke den på deg igjen en gang.
-Ut! -Så treg du er.
Hva er det som foregår? Du skal ligge i sengen din.
-Det angrep meg. -Monstre må også sove.
Gi meg en nuss.
God natt.
-Sov søtt. -Du også.
Slukker du? Jeg har lest ferdig.
Må åpne døren...
Våkne, Ellie! Det er ikke farlig.
Du drømte og snakket i søvne. Alt er i orden nå.
-Jeg snakket ikke. Det var deg. -Nei, det gjorde jeg ikke.
Hvis det ikke var deg, hvem kan det da ha vært?
-Jan, får jeg sove hos deg? -Ja visst.
Da kan vi ikke vekke hverandre. Logisk, ikke sant?
Nei, men jeg kommer uansett.
Jeg tar med meg Oliver. Han passer på oss.
Elefanter sover nesten aldri.
VALPER TIL SALGS
Mike, du har rett! Den valgte meg, så jeg må ikke såre den.
Hun gikk bort fra de andre. Det betyr vel at hun er modig?
-Hva skal hun hete? -Jeg må tenke over det.
Hun er spesiell, så hun må ha et spesielt navn.
-Hva er det? -Navnet på valpen. Nerak.
-Hva betyr det? -Du hvisket det jo til meg.
-Jeg snakket med Mike. -Det var noen som sa det.
Sånn har du aldri skrevet før.
-Bare ring, så leverer Mike. -Så flott!
Jeg har så vanskelig for å rive meg fra skrivemaskinen.
Han kan hente ting i landsbyen også. En fin gutt, min Mike.
Min høyre hånd etter at faren døde. Jeg ville at han skulle studere...
Mrs Fleming? Hva er i veien?
Ingenting. Jeg husket at jeg har noe på komfyren. Unnskyld meg.
Se, mamma! Er hun ikke fin? Hun heter Nerak.
-Vi kjenner ingen Karen. -Jeg vil ikke snoke...
-Vil du snakke om det? -Jan, vi drar nå.
Jeg kan ikke. Ikke nå, iallfall.
Karen...!
Kom, Nerak! Kom hit.
Kom! Kom hit!
Ha det!
Ellie!
Hører du meg?
Ellie!
Ellie, vær så snill!
-Hvorfor svarte du meg ikke? -Jeg hørte deg ikke.
Ikke snik deg innpå meg. Du skremte meg.
-Du må ha hørt meg. -Jeg gjorde ikke det!
-Du skulle ikke gå i skogen. -Jeg var nødt. Nerak stakk av.
Hadde jeg ikke løpt etter henne, ville hun gått seg vill.
Er det ikke fint her?
Jo.
Ja, det er det.
For en glad sang.
-Hvilken sang? -Den du nynnet på.
Jeg nynnet ikke.
Kom, Nerak!
-Så du det? -Jeg ser bare et vilt dyr.
-Vi må gå hjem. -Si det til Nerak.
-Jeg mener alvor! -Kom tilbake!
Jan!
-Gi meg den! -Slipp meg!
-Hun drukner! -Slipp meg!
-Nei! -Flytt deg!
Hun måtte dytte deg ned for å få deg løs fra grenen.
Hun reddet livet ditt.
-Jeg trodde hun ville drukne deg. -Ellie.
Hent tørre klær til søsteren din.
Ja. Kom, Nerak.
Tørk håret, så du ikke blir forkjølet.
Hvordan skal jeg få takket deg for at du reddet meg?
Hva slags navn er det? Nerak?
Ellie fant på det. Det er "Karen" baklengs.
Hva er det? Hva er i veien?
Datteren min het det. Karen.
Mrs Thayer sa at du hadde mistet datteren din. Det gjør meg vondt.
Drikk dette.
Mrs Aylwood, var det noe i veien med Karens øyne?
Hvorfor spør du om det?
Da hun forsvant... Hadde hun på seg øyenbind?
Hvordan vet du om øyenbindet?
En gang spurte du meg om jeg kunne føle ting.
Det har jeg gjort. Ellie har hørt ting.
Det er som om noen iakttar oss.
-Da vi flyttet inn, så jeg noe. -Hva da?
Et bilde i et speil.
En jente på min alder...
...med langt, lyst hår.
Hun hadde på seg et øyenbind.
-Så du henne? -Jeg er ikke sikker.
Kan du fortelle meg hva som hendte?
Hvordan hun forsvant?
Mannen min ble drept under krigen.
Karen betydde alt for meg.
Hun skulle snart fylle 17 år,-
-og jeg satt sent oppe for å gjøre presangen hennes ferdig.
Karen var ikke på rommet sitt.
Hun var så hensynsfull. Hun ville ikke bare gått uten å si ifra.
Det var solformørkelse, så jeg tenkte at hun var ved dammen.
Karen! Karen, hvor er du?
Mary! John!
Tom? Tom Colley!
Karen?
De lette gjennom ruinene, men fant ingen tegn til Karen.
-Overhodet ingen spor. -Visste de andre barna noe?
Hvorfor hadde hun øyenbind?
De sa at det var en lek.
De pleide å møtes i kapellet.
Iblant virker det som om det er noe der ute.
Iblant hører jeg en stemme hviske i vinden.
Mrs Aylwood... Hva tror du skjedde med Karen?
Jeg tror at hun fortsatt er der ute.
-For noe tull. -Jeg sa at det var et spøkelse.
Bare det holder seg i skogen og ikke kommer inn i huset, så.
Dette er jo latterlig.
Jeg så noe ved dammen. Det var derfor jeg falt uti.
Vi er takknemlige for at hun reddet deg,-
-men hun får ikke tute deg ørene fulle med fantasier.
Unnskyld meg.
Vi ses siden. Jeg vil se på Mike.
-Hun virker mindre gretten i dag. -Dette gjør henne godt.
En ridder på motorsykkel.
-Hvor mange smørbrød har vi? -Fire til meg...og ett til deg.
Heia!
Heia Mike!
-Hei! -Ta et smørbrød før Ellie tar dem.
Vi stiller oss nærmere.
Vær forsiktige.
-Der er han. -Mike!
Jan, kom!
Hva er det?
Skynd deg!
Så du det?
-Hva ville du? -Ikke jeg, men Nerak.
-Flaks at du gikk ned fra steinen. -Det var ikke flaks.
Glem det. Denne uken har vært merkelig.
Vil du snakke om det?
Mrs Aylwood fortalte at datteren hennes, Karen, forsvant.
Hun var på min alder. Hun ble aldri mer sett.
Dersom Karen ble drept, forklarer det hvorfor hun hjemsøker skogen.
Det var tre barn sammen med Karen da hun forsvant.
En het John Keller. Og så en Tom...Collier.
Det bor en Tom Colley i jakthytta i skogen. En eremitt.
Og en jente. Mary... Mary Pierce.
Mary Pierce? Det het moren min før hun giftet seg med far.
Det er lenge siden. Det er best å glemme det.
-Hvorfor har du aldri fortalt det? -Det skjedde lenge før du ble født.
Faren din sa at man skal leve i nuet, ikke i fortiden.
Du har aldri vært glad i skogen. Du går aldri i nærheten av den.
Ikke engang for å ta snarveien til landsbyen.
Over den forfalne gamle broen? Nei, bevare meg vel!
Mor, hva tror du egentlig skjedde med Karen?
Jeg tror at hun rømte hjemmefra.
Jeg vet ikke hvorfor, men det er den eneste logiske forklaringen.
Hva holdt dere på med?
Vi bare...hadde det gøy.
Det var John Kellers påfunn.
Det var bare en lek.
Så ble det plutselig uvær.
Lynet slo ned i klokketårnet, og alt begynte å brenne.
Vi løp ut.
Iallfall tre av oss.
Jeg har aldri gått tilbake dit igjen.
Far laget den til solformørkelsen. Skal jeg vise hvordan en gjør det?
Ja, men ikke nå. Mike tar oss med ut på ridetur.
-Mamma kommer om et minutt. -Det betyr ti.
Jeg skulle ønske dere ikke måtte dra.
Ellers blir åtte sangere, ti dansere og noen gale musikere arbeidsløse.
-Jan, jeg kommer hjem til middag. -Kan du kjøpe peanøttsmør?
-Med eller uten biter i? -Begge deler.
Jeg tar meg av det. Ha det gøy på rideturen.
Ha det!
Bra ridd, Ellie. Let etter indianere lenger framme.
Du vil bare bli kvitt meg, slik at dere får være alene.
Kom igjen, Snowball.
Jeg spurte mor om Karen. Hun svarte veldig unnvikende.
Hun ville ikke snakke om det.
Kom igjen. Skynd dere!
-Vi rir tilbake gjennom skogen. -Det er nok ikke så lurt.
Kom igjen!
Hjelp!
Hjelp! Hjelp meg, Mike!
-Stans, Snowball! -Hold deg fast!
Hjelp! Nei, Coco! Mike!
Stans, Coco!
Coco!
Er det noen der?
Er det noen der inne?
Mike!
-Er du uskadd? -Den mannen...
Det var Tom Colley. Han skadet deg ikke?
Jeg så Karens ansikt igjen. I kapellet i en kiste.
Det var bare speilbildet ditt.
Det kan ikke ha vært speilbildet mitt. Jeg sto der borte.
Det var Karen. Hun lå i kisten som om hun var død.
-Det var en grunn til at jeg kom hit. -Du satt på en løpsk hest.
-Den ble skremt av noe. -Ikke overdriv!
-Hvordan gikk vinduene i stykker? -Vinden.
-Den kom gjennom kapellet. -Det blåste ikke utenfor.
Overlappende sirkler... Hva betyr det?
-Kan vi ikke gå nå? -Jo visst. Kom nå.
Det var en skygge av et triangel på kisten da jeg kom inn.
Det samme triangelet som er på vinduet på soverommet mitt.
Sirklene... De må bety noe.
Det var en sirkel i dammen også.
Det var rart.
Jeg har sett henne, mr Keller. Gud er mitt vitne!
-Hun var i kapellet. -Du er full.
Jeg var ikke det da. Hun var der, sier jeg.
Hun gikk rett bort til kisten og kikket ned i den.
-Umulig! -Hør etter.
Det er torden.
Det var torden den andre kvelden også, da vi...
Jeg har bedt deg om aldri å snakke om den kvelden.
Så lang tid har gått, men hun så ut som om det var i går.
-Hvordan kan det være mulig? -Ta deg sammen!
Det har gått nesten 30 år.
Ingen av oss kunne sett likedan ut, kunne vi vel?
Sånn, ja.
Hva var det jeg så, da?
Har hun stått opp av graven for å hjemsøke oss for det vi gjorde?
Var det Karens spøkelse jeg så?
Det slår aldri feil.
Dette ville kanskje dempe Ellies appetitt.
Hjelp meg! Hjelp meg!
Se, bestemor!
-Hvorfor ble du så lenge? -Jeg så henne igjen.
-Hva mener du? -I speilene. Hun rakte fram armene.
Hun ba meg hjelpe henne. Hun er fanget og trenger min hjelp.
-Kutt ut! -Det betyr noe.
-Dette er ikke logisk. -Det er noe jeg må gjøre.
Kanskje hun vil at jeg skal finne ut hva som hendte.
-Hvordan da? -Jeg vet ikke.
Men jeg må prøve å finne det ut.
Sitt!
Så du ikke skiltet? Dette er privat eiendom.
Jeg måtte oppsøke deg. Det gjelder Karen Aylwood.
-Hva er det med henne? -Hun trenger hjelp.
-Hvordan vet du det? -Jeg har sett henne.
-Hvor da? -I speil.
Ja vel. Speil.
-Ser du deg selv som Karen? -Nei.
Det var bildet av henne. Hvorfor hadde hun øyenbind?
Jeg må få vite hva som hendte.
Hvorfor det? Du er fremmed. Du har ingenting med det å gjøre.
Hun trenger min hjelp. Hun er fanget...
Nå er det nok! Jeg har ikke tid til å høre på hysteriske fantasier.
Det var en tragedie som endret oss alle. Det er best å glemme det.
-Har du glemt det? -Forsvinn herfra!
-Vær så snill! -Forsvinn, sa jeg!
Tom Colley! Tom Colley!
Ikke vær sint. Det var ikke meningen å gå inn.
Ingen svarte da jeg ropte.
-Du er ikke noe spøkelse. -Du så meg i kapellet.
Du er ikke Karen som hjemsøker oss.
Hvorfor skulle hun gjøre det?
Det kan jeg ikke snakke om. Mr Keller sa at jeg ikke fikk lov.
En krypskytter skadet den i poten, men Tom skal ta seg av deg.
Slik han gjorde for deg.
Du er nesten frisk nå.
Ikke som de små stakkarene.
Når jeg finner dem døde, begraver jeg dem.
Tom... Var Karen død da du fant henne?
Jeg fant aldri Karen. Jeg lette og lette.
Her. Hold.
Den skader deg ikke. De vet når man vil hjelpe dem.
Karen trenger din hjelp.
-Trenger hun meg? -Ja.
Men Karen er borte.
-Dersom Karen var fanget... -Feller er grusomme.
De gjør vondt.
-Du ville vel sluppet henne fri? -Hvis jeg fant henne.
Det trengs ikke. Du må bare fortelle hva som skjedde i kapellet.
Hvorfor fikk hun øyenbind på?
Hva gjorde dere? Du, Mary Pierce og John Keller?
Mr Keller sa at vi ikke skal snakke om det.
-Mary Pierce sa at dere lekte. -Gjorde hun det?
Ja, Tom. Hva slags lek var det?
En ringlek.
Jeg mente ikke å skade Karen.
Jeg elsket henne. Jeg ville aldri skadet henne.
Vi var tre stykker. Jeg og Mary gikk til det hemmelige møtestedet.
Det gamle kapellet. Vi hadde satt øyenbind på Karen.
John Keller hadde bedt oss gjøre det. Hun var ny, forstår du.
John Keller var allerede der inne.
Karen Aylwood, du skal vise deg verdig vår hemmelige forening.
Vi tre er de eneste som har bestått denne prøven.
Mange har prøvd og mislyktes.
Når vi tar hverandres hender, må du ikke vise frykt og ikke snakke.
Du må ikke fjerne øyenbindet, og du må ikke bevege deg.
Vi holder hverandres hender. Du må ikke bryte sirkelen:
Vennskapssirkelen. Uansett hva som skjer, må du følge vår lov-
-og fordrive alle tanker. Forstår du det?
La oss ta hverandres hender...
...og konsentrere oss.
Mary Pierce, Tom Colley og jeg, John Keller,-
-ser på deg, Karen Aylwood, for at du skal bli en av oss.
Nå lurer vi på... er denne personen verdig?
Hun var ikke der mer.
Da klokken falt, var hun allerede borte.
-Er du sikker? -Jeg fortalte hva jeg hadde sett.
"Hvor kunne hun ha gjort av seg?" sa de. Det var ingen annen utgang.
De lette og lette, men de fant aldri noe.
Tom...
Hun var snill mot meg. Veldig snill...
Hun var vennen min.
Ellie?
-Hvor har du hørt den sangen? -Av Jan.
Hun nynnet den ved dammen den dagen hun falt uti.
Kom inn. Jeg vil vise deg noe som jeg tror at du vil like.
-Mor sier at jeg ikke skal bry deg. -Det er ikke til noe bry.
Jeg skulle akkurat drikke te og spise kaker.
Denne tilhørte datteren min.
Jeg ga den til henne da hun fylte fem. Hun elsket den.
Hun spilte den om kvelden før hun la seg til å sove.
Det er den samme melodien som du hørte ved dammen.
Hør...
Søsteren din sier at du hører andre ting.
Stemmer som ber deg gjøre ting.
-Jeg drømte bare. -Ikke da du døpte Nerak.
Hun døpte seg selv.
Hør på musikken...
...og se om du hører stemmen igjen.
-Mrs Aylwood. -Hei! Se for en fin spilledåse.
Jeg må snakke med mrs Aylwood. Jeg var hos Tom Colley...
Han sa at det var et innvielsesritual,-
-og at han så et blendende lys, akkurat som det du så.
Da klokken falt ned, var Karen borte.
-Det var ingen annen vei ut! -Det var det Tom sa.
Da klokken falt ned, var Karen allerede borte.
Karen... Må hjelpe Karen.
-Må hjelpe! -Nei...
Vi må lytte.
Hvordan kan vi hjelpe Karen?
Dør...
-Må åpne dør. -Hvilken dør?
Kapellet. Snart. Veldig snart! Hjelp Karen veldig snart!
-Si hvordan vi skal hjelpe deg. -Ikke Karen, men trenger hjelp.
-Er du ikke Karen, hvem er du? -Si hva jeg skal gjøre, Karen.
Nei! Ikke Karen. Dumme, dumme!
-Hvem er du? -Hva har dere gjort med henne?
Det bare skjedde. Jeg ville aldri skadet Ellie.
Mamma?
-Mamma? -Alt ordner seg, vennen min.
Jeg tar dere med herfra i kveld.
Nei! Det kan du ikke. Ikke nå.
Det er ikke Karen som er der ute. Det er noen andre.
Pakk sakene dine. Vi drar med det samme.
-Hva skjer? -Jeg vet ikke. Batteriet kortslutter.
-Det prøver å stanse oss. -Ingenting prøver å stanse oss.
-Vi må dra tilbake. -Ikke vær latterlig.
-Hvis vi snur, begynner de igjen. -Hold opp!
-Hva gjør du? -Vi må vekk fra broen. Kom!
-Gi meg nøklene! -Jeg kan ikke.
Jeg er lei for at hun gjorde deg sint.
Du er ikke Karen. Jeg vet det.
Jeg vet ikke hvem du er, men la lillesøsteren min være i fred.
-Hold opp! -Jeg kan ikke holde opp.
Hvis jeg ikke gjør noe, fortsetter det å hjemsøke oss!
-Det sier ikke hva det vil. -Slutt med en gang!
-Jeg er redd. -Det skal ikke få utnytte dere.
Ikke Karen!
Vi må skynde oss!
GJØR DET IGJEN I MORGEN
Nesten for sent. Det skjer nesten aldri.
Hva er det som nesten aldri skjer?
Ellie, du sa at det nesten aldri skjer. Hva betyr det?
Jeg vet ikke. Jeg husker det ikke.
"Gjør det igjen i morgen."
Gjøre hva da?
Jeg vet ikke.
Jeg er redd.
Så fint at du har stått opp. Har du sett solformørkelsestingen?
Nei.
Pappa sa at man ikke må se rett på solen.
-Håper at han rekker fram hit. -Kommer far?
Mor ringte ham. Hjelp meg med å lete. Det er nesten for sent.
- Nesten for sent. -Her er den.
Så rart. Jeg har lett der før.
Vi kan gjerne bytte på. Det skjer nesten aldri.
-Hva er det som nesten aldri skjer? -Solformørkelser.
Måneformørkelser er vanlige, men ikke solformørkelser.
-Når begynner den? -Kl. 12.30. Se på det.
Da Mike laget den, ble det elefanter, ikke en ringlek.
Det var en ringlek.
Hva er det?
Ingenting. Si til mamma at jeg legger meg igjen.
-Hallo? - Du må hjelpe meg.
Jeg tror de overlappende sirklene betydde en solformørkelse.
-Det er solformørkelse i dag. - Jeg vet det.
Sirkelen ved dammen er en ring av mennesker.
Jeg må få Keller, Tom Colley og moren din til kapellet-
-før solformørkelsen. Du må hjelpe meg.
Si at det gjelder liv eller død.
Jan?
-Hvor skal du? -Til kapellet.
Med John Keller, Tom Colley og Mary Fleming.
Jeg vil at de skal holde hender, som i en seanse når ting rører seg.
-Det var det som hendte Karen... -Nei! Ikke gjør det.
Det som hendte med min Karen, kan skje med deg.
Jeg må gjøre det.
Det som hjemsøker Ellie og meg, lar oss aldri være i fred.
Gud bevare deg, barnet mitt.
-Karen er død! -Hvordan vet du det?
Hun ville aldri latt moren lide.
Uvissheten får henne til å lide. Vi kan finne ut hva som skjedde.
Hvordan hun forsvant før klokken falt og hvordan hun eventuelt døde.
-Det har du ingenting med å gjøre. -Det var din idé, ikke sant?
Det hemmelige selskapet? Innvielsesritualet?
Vil du ikke vite sannheten?
Hvordan våger du å rive opp gamle sår?
De har vel egentlig aldri grodd? Er det ikke derfor du stenger deg inne?
Fanget av din egen skyldfølelse. Jeg har ikke lang tid på meg.
Men du skylder både Karen og deg selv-
-å hjelpe meg med dette.
-De burde vært her nå. -De kommer ikke.
Ikke tilbake hit.
De kommer!
Se, Nerak!
Kom tilbake!
Nerak! Kom tilbake!
-Jeg kan ikke. -Vi har ikke tid til å krangle.
Det fungerer kanskje ikke, men vi må prøve.
-Vi må gjenta ritualet. -Nei, nei...
Karen forsvant under en formørkelse. Det samme skjer i dag.
Kanskje vi kan føre henne tilbake.
Nerak!
Nerak...
Ikke gjør det! Da Karen gjorde det, forsvant hun sporløst.
Denne gangen vil ikke sirkelen bli brutt.
Vi flyktet en gang, og det har vi angret på. Vi må ikke flykte igjen.
Øyenbindet!
Mr Keller, jeg må vite hva du sa og gjorde den kvelden.
-Jeg sa til...Karen... -Jeg er Karen nå.
-Si det til meg! -Nåvel...
Når vi holder hverandre i hendene, må du ikke vise frykt eller snakke.
Du må ikke fjerne øyenbindet eller bevege deg overhodet.
Du må ikke bryte sirkelen, vennskapets sirkel.
-Skjer det noe, bryter jeg den. -Ikke legg deg borti!
Nå ser jeg på deg, Karen Aylwood, og ønsker at du skal bli en av oss.
Nå spør jeg... Er hun verdig?
Hør! Klar til å vende tilbake. Jeg har vært fanget på deres planet.
Karen er i min dimensjon.
Vi byttet plass ved en feiltakelse.
Formørkelsens kraft fikk oss til å bytte plass.
Bytt plass igjen.
- Tiden er nesten inne... -Ellie!
Jeg må dra hjem.
Hvor er hjemme? Hva skjedde med Karen?
Fortsett. Fortsett.
Min kraft kommer fra dere, når dere holder hverandre i hendene.
- Når mørket faller kl. 12.00... -Solformørkelsen!
Tiden er snart inne. Skynd dere.
Fortsett, mr Keller. Vi må rekke det før formørkelsen.
Sett i gang!
Du får ikke bryte vår vennskapssirkel.
Vi tar hverandres hender.
Vi ber universets krefter...
...om å gi oss...!
-Ikke bryt sirkelen! -Mary!
Ta hånden min!
Må dra hjem igjen. Tiden nesten ute.
Fort! Fort!
-Men hvor er Karen? - Karen var i veien.
Feiltakelse. Hun ble flyttet ved en feiltakelse.
Vi byttet plass ved en feiltakelse.
Karen er igjen i min dimensjon, fanget i limbo.
Må oppheve prosessen. Konsentrer dere.
Samme plasser igjen. Flytte tilbake.
Nå. Så er det for sent.
Nå. Nå. Nå.
-Få det til å slutte! -Du står i veien. Flytt deg!
-Jeg kan ikke! -Flytt deg!
Bryt sirkelen! Bryt den!
Det er Karen. Vi hentet henne tilbake!
Jan...
Karen...
Du er hjemme!